Vene teatri eliit Eestisse
![](https://images.delfi.ee/media-api-image-cropper/v1/3b8cc610-b8f2-11eb-8bd4-378c79057da9.jpg?noup&w=1200&h=711)
Venemaal tehakse teatriaastast kokkuvõtteid aprillis, kui üleriigiline teatrifestival „Kuldne mask” annab auhindu ja kutsub külalisi. Eestimaalaste side selle festivaliga tiheneb aasta-aastalt.
Algas asi sellest, et rühm meie teatriinimesi oli palutud festivali väliskülaliste nn showcase’ile, kus viie päeva jooksul tutvustatakse Venemaa teatriaasta paremikku. Seejärel hakkas festival korraldama väljasõite Riiga ja Tallinna.
Konkursivälises programmis „Kuldne mask pluss” esinesid kolm teatrit Eestist, moskvalased nägid märtsis meie Nukuteatri („Mängurid”), NO 99 („GEP”) ja Estonia („Hamlet”, „Libahunt”) lavastusi. Oktoobris tuuakse Eestisse vastukaubaks neli lavastust.
Meisterlikku ja ootamatut
Moskva ühe tipplavastuse taga on Jevgeni Mironov, kelle nimi kino- ja telehuviliste hulgas kommentaari vist ei vaja. Nüüd on senine Tabakovi esinäitleja saanud endale teatri, milleks on trupi (ja tegelikult ka saalita) Rahvuste Teater. Küll on sel asutusel eelarve, mis võimaldab Mironovil kutsuda lavastama (ning partneriteks) tõepoolest tipptegijaid.
Hiljuti võisime Tallinnas näha Kirill Serebrennikovi vaimustavalt teostatud „Figaro pulma”. Oktoobris ootavad meid Baltimaade praegu populaarseima lavastaja – lätlase Alvis Hermanise „Šukšini lood”. Lisaks Mironovi fantastilisele ümberkehastumis-võimele kannab seda lavastust andekas kaunitar Tšulpan Hamatova (keda Peeter Simm tahtis muide oma filmi Asta Otsaks).
Vene külaelu värvikalt kujutav, kuid natuke pikavõitu lavastus on alustanud võidukäiku Euroopas ning augustis näeb seda ka Helsingi pidunädalatel. Kuuldavasti on ootamas aga juba Eimuntas Nekrošius, sest Mironovil on (igati õigustatud) soov mängida nimiosa Camus’ „Caligulas”.
Svetlana Jantšekil on sel aastal olnud õnnelik käsi ka teiste lavastuste Tallinna kauplemisel. Selle aasta auhinnatuist näeme Tovstonogovi-teatri „Onukese unenägu”, mille peaosa on tõe-poolest nagu Basilašvilile loodud.
Erakordselt huvitavaks lavastuseks peaksin möödunud aastal väikese vormi peapreemia pälvinud Ostrovski „Äikest”, mille esitab Magnitogorski draamateater. Tüki lavastaja on viimaste aastate Peterburi kõige vaieldavamaks reÏissööriks kerkinud Lev Ehrenburg – kiirabiarst ja teatripedagoog, kes alustas aktiivse lavastajana alles 52-aastaselt ning jätkab praeguseni arstitööd.
Tema lavastused (olen näinud ka Gorki „Põhjas”) on tõesti ülinaturalistliku kirugikäega tehtud äärmiselt jõulised klassikatõlgendused. Magnitogorskist on Ehrenburg leidnud ka vapustavalt head näitlejad, kes esitavad meile oktoobris Draamateatri lavale taasrajatavas (meenub Pedajase „Kuningas Lear”!) basseinis muu hulgas reaalseid vettehüppeid kõrgelt Volga kaldapealselt.
Neljandaks sügisel Eestis mängitavaks „Kuldse maski” lavastuseks on inglase Declan Donnellani 2004. aastal loodud Shakespeare’i „Kaheteistkümnes öö”. Laval (nagu Williami enese aegadelgi) on vaid mehed, ja üsnagi kuulsad mehed: Igor Jassulovitš, Ilja Iljin, Aleksandr Feklistov jt.
Nägin selle lavastuse oma-aegset esietendust ja tunnistan, et elamust ei saanud, kuigi olin Donnellanni eelmisest Moskva-tööst – „Boriss Godunovist” Jevgeni Mironoviga Vale-Dmitri rollis – suisa vaimustunud. Kuid lavastust on nüüd viie aasta jooksul edukalt esitatud paljudes riikides ja tsiteerigem ajalehe Le Monde arvustajat Fabien Darged’d: „Shakespeare’i teksti peen ärakasutamine muutub võimalikuks tänu selle suurepärase trupi haprale meeletusele, mis täiel määral avaldub lavastuse finaalis bossanoova helide saatel ja see on seesama teatriime, mis teeb sind ilma šampanjata purju.”
Mõjusad laureaadid
Seekordsel „Kuldse maski” väliskülaliste nädalalõpul paraku Peterburi teatrite lavastusi ei näidatud, mistõttu auhinna pälvinud lavateosest õnnestus näha vaid „Elulahingut”, „Utoopiat” ja „Kaasavaratut”.
Tom Stoppardi „Utoopia” lavaleseadmine on Aleksandr Borodinist tõeline kunstnikukangelastegu, aga kus siis veel, kui mitte Moskvas peaks mängitama seda 19. sajandi Vene demokraatliku intelligentsi kujunemise ja krahhi lugu. (Meil tõi Ain Mäeots lavakooli 21. lennuga 2003. aastal välja vaid triloogia esimese osa.)
Tuleb tunnistada, et noorte ja võluvate vene näitlejate esituses mõjuvad Bakunin, Herzen, Belinski jt põnevate kaunishingena ning kogu pikk teatripäev tõeliselt hõrgu delikatessina.
Polina Agurejeva on juba aastaid üks Moskva populaarsemaid näitlejannasid, paraku jääb „Kaasavaratu” alla Fomenko tavatasemele ning on ootamatult lohisev ja kontseptsioonitu.
Seevastu valmistas üllatuse „Elulahing”. Äsja oma teatri ja Moskva kõige uuema, tsaariajal Stanislavski isale kuulunud vabrikuhoonesse rajatud teatrimaja saanud Sergei Šenovatši õpilased (möödunud sügisel nägime neid Tallinnas „Mängureid” esitamas) lugesid meile lavalt ette Dickensi halearmsa loo ennastohverdavast õearmastusest – tõelise jõulumuinasjutu.
Just lugemine, mitte mängimine, oli novaatorist lavastaja seekordseks võtteks. Võibki arvata, et lahtimängituna oleks see tekst veelgi ebausutavam tundunud. Praegu pakkusid noored headusest ja positiivsusest õhkuvad näitlejad vaatajaile mõned sentimentaalsed ja küllap ka teatrimajast väljaspool olevast mureilmast puhastavad õhtutunnikesed.
Peale auhinnatute näidati festivali külalistele ka päris uusi lavastusi, mis võivad järgmisel aastal laureaatideks osutuda. Väljapaistvaim ja maailma teatrifestivalidel suurt huvi ja edu tõotav töö on kindlasti Dmitri Krõmovi „Opus nr 7”. Anatoli Efrose pojal on õnnestunud ühendada oma viimaste aastate huvitavad vormikatsetused tõepoolest suuri ideid kandvasse lavastusse.
Teatriõhtu esimene pool – „Geneoloogia” – jutustab meile juudi rahvuse traagilisest ajaloost, teine – „Šostakovitš” – kõneleb aga geniaalse helilooja heitlusest Võimuga. Lavastuses on erakordselt vähe teksti, meid haarab detailitäpne ja sisusügav kujunditemäng ning ka vapustav videorida. Harva olen olnud etendusel, kus mitmekümne minuti vältel võib saalis kuulda ka nõela kukkumist. Kusjuures – ka laval ei räägita!
„Kuldne mask” valis parimad
•• Venemaa teatriauhindade jagamisel võidutses tänavu Peterburi. Kuuest sõnalavastuspreemiast neli läksid Neevalinna, lisaks kolm nukuteatripreemiat ning neli viiest ooperipreemiast.
•• PrestiiÏikate lavastajanominentide hulgas (kõrvuti Lev Dodini, Kama Ginkase, Pjotr Fomenkoga) seisis seekord ka Samara akadeemilise draamateatri peanäitejuht Vjatšeslav Gvozdkov bulgaarlase Hristo Boitševi „Polkovnik Ptitsa“ lavastusega (Draamateatris lavastas selle Hendrik Toompere (jun) pealkirja all „Polkovnik lendab õhku“).
•• Parim suurvormi sõnalavastus: Tšehhovi „Kajakas“ (lav Kristjan Lupa, Aleksandra teater)
•• Parim lavastaja: Valeri Fokin (Gogoli „Naisevõtt“ Aleksandra teatris)
•• Parim kunstnik: Aleksandr Borovski (Gogoli „Naisevõtt“ Aleksandra teatris)
•• Parim meesnäitleja: Oleg Basilašvili (Vürst K „Onukese unenäos“, Tovstonogovi nim Suur Draamateater)
•• Parim väikevormi sõnalavastus: „Elulahing“ (Sergei Šenovatši juhitud teatrikunstistuudio)
•• Parim naisnäitleja: Polina Agurejeva (Larissa Ostrovski „Kaasavaratus“, lav Pjotr Fomenko)
•• Îürii eriauhind: Tom Stoppardi kümme tundi kestev „Utoopia“ Venemaa Akadeemilises Noorsooteatris
„Kuldne mask”
Eestis 6.–13. oktoobril
Piletid müügil alates 1. juunist